SININEN PLANEETTA
Yli 60 % planeetastamme on yli 1,5 kilometriä syvän meren peittämä.
Valtameri on maapallon laajin elinympäristö -
ja suurelta osaltaan tutkimaton.
Nyt lähdemme matkalle syvälle merenpohjaan -
outoon maailmaan, jota ei ole aiemmin nähty.
Täällä elää maapallon omituisimpia eläimiä.
Kaloja, jotka välkkyvät pimeässä.
Uusia lajeja löydetään lähes joka sukelluksella.
Useampi ihminen on käynyt avaruudessa kuin näissä syvyyksissä.
Lähdetään matkalle syvyyksiin.
SYVYYKSISSÄ
Kaskelotti täyttää keuhkonsa ilmalla ennen yli tunnin pituista sukellusta.
Se jättää pian lämpimät, valoisat pintavedet -
ja sukeltaa kylmiin, pimeisiin syvyyksiin.
Se veti ilmaa samassa ilmanpaineessa kuin missä me hengitämme.
Mutta tuhannen metrin syvyydessä paine on sata kertaa suurempi -
ja kaskelotin keuhkot puristuvat sadasosaan normaalitilavuudestaan.
Sen seuraamiseen tarvitaan uudenaikainen sukellusalus.
Vahvistettu akryylipallo 12 sentin paksuisine seinineen -
suojaa kuljettajaa ja kuvaajaa valtavalta paineelta -
ja mahdollistaa sukelluksen yli 900 metrin syvyyteen.
Metri metriltä paine kasvaa ja auringonvalo heikkenee.
300 metrissä on jo pimeää ja veden lämpötila laskee nopeasti.
Saavumme hämärälle vyöhykkeelle -
outoon maailmaan, jossa moni eläin on täysin läpinäkyvä.
Näiden eläinten on voitava nähdä pimeässä -
mutta vältyttävä tulemasta nähdyiksi.
Cystisoma-katka on 12 senttiä pitkä ja lähes täysin läpinäkyvä.
Sen pää muodostuu kahdesta valtavasta silmästä -
joilla se etsii pyydystettävää.
Tämä outo otus, Phronima-katka, antoi innoituksen Alien-elokuvien olioille.
Naaras ja sen jälkeläiset elävät tyhjäksi syödyssä salpan vaipassa.
Koukkukynsineen ja valtavine silmineen -
se on pelottava saalistaja.
Kehittyneemmätkin eläimet ovat muuttuneet täällä läpinäkyviksi.
Kalmarit ovat kehittyneempiä selkärangattomia -
mutta tämä laji ei koskaan törmää koviin pintoihin -
ja se saa olla pehmeärakenteisempi kuin matalien vesien sukulaisensa.
Suuri määrä erilaisia maneetteja elää ainoastaan meren syvyyksissä.
Ne liikkuvat esteettömässä maailmas- saan tuhansien värekarvojensa avulla.
Pimeydessä näkymättömät oliot etsivät sokeasti saalista.
Kampamaneetit pyytävät hankajalkaisia pitkällä, tahmealla verkollaan.
Mutta varsinainen kuolemanloukku on uimapolyypilla.
Tämä sykkivä uimakello on jopa 40- metriseksi kasvavan meduusan pää.
Miljoonia pieniä polttiaissoluja leijuu meressä.
500 metrin syvyydessä vesi on kirkasta -
mutta auringonvalosta on jäljellä vain häivähdys.
Ihminen ei edes näe valoa... mutta muut näkevät.
Täällä selviää vain se, joka näkee mutta ei tule nähdyksi.
Helmiäiskala on piiloleikin mestari.
Sen herkät silmät havaitsevat saaliin, ja se on muodoltaan litteä.
Ja sen kyljet ovat hopeanhohtoiset.
Edestäpäin kala näkyy juuri ja juuri, mutta kun se kääntyy -
pinnalta tuleva heikko valo heijastuu sen kyljistä -
ja se sulautuu taustaansa.
Sivusta katsottuna kokonainen parvi voi kätkeytyä tällä tavoin.
Entä jos katsotaan alhaalta?
Putkimaisilla silmillään moni syvyyksien peto havaitsee saaliin -
siluettina, joka erottuu valonkajoa vasten.
Mutta helmiäiskala pystyy hämäämään alhaalta tähyilevää saalistajaa.
Sillä on vatsassaan valoa tuottavia soluja, fotoforeja.
Niiden avulla kala voi mukautua pinnalta tuleviin valonvaihteluihin.
Tällä tavoin sen piirteet häviävät, ja siitä tulee melkein näkymätön.
Melkein...
Mutta nämä eivät olekaan aivan tavalliset silmät.
Valtavien, keltaisten mykiöidensä avulla tämä eläin -
pystyy erottamaan fotoforien tuottaman valon auringonvalosta.
Yhtä puolustusmekanismia vastaa siis yhtä kehittynyt hyökkäysase -
tässä miljoonia vuosia jatkuneessa kilpavarustelussa.
Tuhannen metrin syvyydessä alkaa pimeä vyöhyke.
Tänne saakka ei auringonvalo pääse.
Merivesi on alle neljäasteista.
Paine on yli sata kertaa suurempi kuin pinnalla.
Täällä on vain vähän elämää. Tämä on pimeä, vaarallinen maailma.
Tällä oliolla on kokoonsa nähden merten suurimmat hampaat.
Ne ovat niin suuret, ettei otus saa edes suutaan kiinni.
Hampaat kuuluvat naskalikalalle.
Monista syvänmerenkaloista poiketen se on voimakas, aggressiivinen peto.
Koska ravintoa on niukasti -
pimeän vyöhykkeen petojen on selvittävä suuremmastakin saaliista.
Täällä moni eläin on tummanpunainen, kuten tämä syvänmeren maneetti.
Sukellusaluksen valo paljastaa todellisen värien ilotulituksen.
Normaalisti tänne ei tule lainkaan punaista valoa -
joten punapigmenttiset eläimet ovat aivan mustia, taustaan sulautuneita.
Mutta täällä saalistajat eivät luota vain näköaistiinsa.
Niillä on tuntoelimiä, jotka aistivat veden liikkeet.
Tämä puolen metrin levyinen hirviö on rihmaeväkrotti.
Ihminen näkee sen nyt ensimmäistä kertaa.
Sadoilla herkillä tuntoelimillään se havaitsee jokaisen saaliseläimen -
joka päätyy varomattomuuttaan liian lähelle liikkumatonta saalistajaa.
Tämä on varmasti oudoin kaikista tunnetuista syvänmerenkaloista.
Herkkä metrin pituinen häntä roikkuu päästä, joka muodostaa 25 % ruumiista.
Sillä on pienet silmät, mutta aivan valtava suu.
Se on pelikaaniankerias, joka nielee kuinka muhkean aterian tahansa.
Se kelluu paikallaan vedessä ja hotkaisee ohi kulkevan saaliin -
oli tämä suuri tai pieni.
Pelikaaniankerias voi niellä jopa itsensä kokoisen saaliin.
Oiva kyky maailmassa, jossa seuraavasta ateriasta ei ole tietoa.
Jopa pimeällä vyöhykkeellä on hieman valoa.
Sukellusaluksen valonheittimien sammuttua alkaa mahtava valoshow.
Valot tulevat eläimistä. Ilmiön nimi on bioluminesenssi.
Syvänmeren lyhtykrotti välkkyy pimeässä.
Valo on kalan syötissä elävien bakteerien tuottamaa.
Syötillään kala houkuttelee uhreja tappavaan kitaansa.
Pimeydessä on monenlaisia syöttejä.
Ui kitaani, kalaseni!
Mikä tarkoitus on tällä syötillä -
joka roikkuu kaukana kantajansa kammottavista hampaista?
Vaikea sanoa, mutta tällä pedolla on toinenkin syötti -
paljon lähempänä kitaa.
Nämä kalat käyttävät syöttiään samalla tavoin -
kuin kalastajat perhojaan.
Saalistavan kalmarin silmissä hohde näyttää houkuttelevalta.
Se voi tietää ruokaa.
Oiva ateria kalalle, jonka vatsa on hyvin elastinen.
Parittelukumppanin löytäminen voi olla ruuanhakuakin vaikeampaa.
Välkkyvistä syöteistä voi olla apua. Vain naarailla on sellaiset.
Koiras on kymmenen kertaa naarasta pienempi.
Sen ainoa päämäärä tuntuu olevan naaraan löytäminen pimeässä.
Naaras erittää kemikaaleja -
jotka koiras aistii silmän edessä olevalla valkoisella elimellä.
Löydettyään naaraan koiras pureutuu sen vatsaan kiinni.
Kiinnittymisen on oltava täydellistä.
Muutaman viikon kuluttua koiras on osa naarasta -
ja se pysyy paikallaan elämänsä loppuun asti.
Naaraan veri kiertää koiraassa ja antaa sille tarvittavan ravinnon.
Vastalahjaksi naaras saa ikioman "spermapankin".
Loistava ratkaisu pulmaan "mistä löytää kumppani tässä autiudessa?"
Ikuisen eloonjäämistaistelun apuvälineeksi -
jotkut pimeän vyöhykkeen kalat ovat kehitelleet "valonheittimet".
Silmien alla olevia valoa tuottavia fotoforeja -
voi käyttää saaliin etsimiseen.
Syvänmeren bioluminesenssi on yleensä sinistä tai sinivihreää -
mutta muutamat petokalat tuottavat punaista valoa.
Se saa punaiset saaliseläimet näkymään pimeässä.
Punainen valo on täällä harvinaista, ja harva eläin kykenee näkemään sitä.
Vain nämä kalat pystyvät siihen.
Niillä on käytössään eräänlainen infrapunatähtäin, jota uhri ei näe.
Pahaa-aavistamaton hankajalkainen ei ehdi paeta.
Bioluminesenssi on myös hyvä puolustusase.
Katkarapu aavistaa vaaran.
Se kieppuu vedessä ja erittää itsevalaisevaa, tahmeaa ainetta.
Varashälyttimen tavoin se säikäyttää ahdistelijan -
ja jättää sen valaistuna vielä isompien petojen armoille.
Nämä pimeydessä vilkkuvat valot ovat hankajalkaisia.
Ne vilkkuvat ehkä viestiäkseen kes- kenään ja hämätäkseen saalistajia.
Valtamerten herkimmät silmät kuuluvat jättiraakkuäyriäiselle.
Se on herneen kokoinen, mutta raakkuäyriäiseksi valtava.
Hankajalkaiset ovat sen herkkua, ja se etsii niiden välkkyviä valoja.
Mutta tämäpä tietää, miten hämätä ahdistelijaansa.
Se ruiskauttaa vähän bioluminesenssinestettä.
Välähdys tulee viiveellä, kuin syvyyspommissa.
Jättiraakkuäyriäinen hämmentyy ja alkaa jahdata välähdyksiä.
Hankajalkainen häipyy pimeyteen.
Kehittynein bioluminesenssiin perustuva puolustusase -
lienee Periphylla-meduusan kehittämä valoshow.
Sillä se luultavasti säikäyttää viholliset tiehensä.
Nämä kirkkaat valot ovat Watasenia scintillans -kalmarien tuotosta.
Yleensä ne elävät 300 metrin syvyydessä -
kaukana japanilais- kalastajien verkoista.
Mutta muutamana kevätkuukautena ne nousevat pintaan joka yö.
Kirkkain valo tulee niiden kahden etummaisen lonkeron kärjestä.
Mutta vasta meren syvyyksissä nämä ilmiöt -
voi ymmärtää kaikessa monimutkaisuudessaan.
Lonkeroiden lisäksi myös niiden ruumis on fotoforien peitossa.
Lonkeroiden tehtävänä -
voi olla kumppanin houkutteleminen tai saalistajan hämääminen.
Loput fotoforit ovat ehkä pelkkää naamiointia, joka häivyttää eläimen -
sen noustessa hämärälle vyöhykkeelle.
Lisääntymiskaudella sadat tuhannet nousevat joka yö -
matalampiin vesiin kutemaan.
Ne lähtevät ennen aamua jättäen munat kehittymään matalaan veteen.
Auringon päivittäinen kierto vaikut- taa suuresti syvänmeren elämään.
Illan tultua alkaa suurin elävien organismien vaellus.
Tuhat miljoonaa tonnia eläimiä nousee pimeältä vyöhykkeeltä -
ravinteikkaampiin, mataliin vesiin joka yö.
Ensin tulevat pienet suodattajat etsimään mikroskooppisia kasveja -
joita kasvaa vain matalissa, auringon valaisemissa vesissä.
Suodattajien perässä tulevat saalistajat.
Valtava määrä eri eläinlajeja liittyy kulkueeseen -
tai jää pyydystämään ohikulkijoita.
Monet tulevat satojen metrien syvyydestä, ja aamunkoitteessa -
kun petojen uhka on suuri -
ne palaavat turvaan meren pimeyteen.
Auringon suora vaikutus ulottuu vain noin sadan metrin syvyyteen.
Täällä yhteyttäminen on mahdollista ja koralliriutat kukoistavat.
Tämän kapean, elämää sykkivän vyöhykkeen ulkopuolella -
onkin jo paljon vaativampi elinympäristö.
150 metriä syvemmällä yhteyttäminen ei enää onnistu.
Kasveja ei enää ole, on vain eläimiä.
Täällä eläimet ovat sopeutuneet pyydystämään meren "lumihiutaleita":
Ylhäältä vajoavia, kuolleiden eläinten ja kasvien palasia.
Ne ovat riippuvaisia pintaeliöiden saamasta auringon energiasta.
Nyt matkaamme pitkin merenpohjaa -
äärimmäisiin syvyyksiin asti -
maailmaan, joka on täysin erillään ylemmistä vyöhykkeistä.
Noin 300 metrin syvyydessä tulee tasaisempi kohta.
Ollaan mannerrinteellä.
Se ulottuu noin 250 kilometrin etäisyydelle rannikosta -
viettäen loivasti aina 4 000 metrin syvyyteen asti.
Täällä veden lämpötila laskee alle neljään asteeseen -
ja paine voi olla jopa 400 kertaa suurempi kuin pinnalla.
Ilman sukellusaluksen valoja olisi täysin pimeää.
Vesi on kristallinkirkasta, sillä eloperäistä ainesta on hyvin vähän.
Vain kolme prosenttia pinnalta vajo- avasta ravinnosta tulee tänne asti.
Näkymät ovat kuin autiomaasta -
mutta tarkemmin katsottuna pohjassa näkyy jälkien verkosto.
Jopa täällä on elämää.
Nämä eläimet kuolisivat heti, jos ne nostettaisiin pintaan -
joten niiden elämää voi seurata vain sukellusaluksesta.
Monet lajit ovat tieteelle tuntemattomia.
Syvänmeren pohjaa hallitsevat piikkinahkaiset, merimakkarat -
käärmetähdet ja merisiilit.
Niitä on miljoonittain. Ne kulkevat pitkin merenpohjaa -
ahmien sisäänsä kaiken syötävän, mitä sedimentistä voi löytyä.
Niitä on kaiken muotoisia ja kokoisia -
ja vaikka niiden rivistöt ovat harvat, merenpohja on niin laaja -
että ne ovat monilukuisimpia eläimiä, mitä maapallolta löytyy.
Piikit ovat käteviä puolustautumisessa -
mutta parittelussa ne ovat melkoinen riesa.
Kumppanin löytäminen täällä autiudessa voi olla vaikeaa.
Merisiilit pysyttelevät ryhmissä, ettei niiden tarvitsisi etsiä kaukaa.
Kalliopenger on oiva tukikohta paikaltaan pyydystäville eläimille.
Varrellinen merililja näyttää kasvilta, mutta se on eläin.
Varren ansiosta sen kellon muotoon asettuvat pyyntilonkerot -
toimivat aina parhaalla teholla.
Hiukkaset kulkeutuvat lonkeroiden kautta keskellä olevaan suuaukkoon.
Äkkinäisillä liikkeillä häädetään tiehensä katkat -
jotka yrittävät napata merililjan saaliin.
Koralliriuttoja ei pitäisi olla täydellisessä pimeydessä -
mutta 2 000 metrin syvyydestä löytyi vastikään uusi korallityyppi.
Norjalaisen vuonon kylmistä, syvistä vesistä löytyi koralliriutta -
joka oli 30 metriä korkea ja 200 metriä pitkä.
Koralli ei saa energiaa auringosta, joten pyynnin on oltava tehokasta.
Sen polyypit ovat paljon isommat kuin matalien vesien koralleilla.
Tämän isompia polyyppeja ei maailman meristä löydy.
Ne kuuluvat Anthomastus ritteri -korallille.
Kolmesenttisillä lonkeroillaan se saa isompia saaliita kuin muut korallit.
Tarve pyydystää kaikki ulottuville osuvat ravintohiukkaset -
on muuttanut merkittävästi monia eläinlajeja.
Useimmat vaippaeläimet ovat suodattajia, mutta tästä lajista -
on tullut saalistaja. Sen laajen- tunut sifoni on muuttunut ansaksi.
Yleensä merimakkarat pysyvät tiukasti merenpohjalla -
mutta ei tämä merkillinen syvänmerenlaji.
Hamemaisella ulokkeellaan se voi uida satoja metrejä ylös merenpohjasta.
Lopulta se laskeutuu takaisin ehkä entistä paremmille pyyntimaille.
Tämä on varmasti eläimistä ihmeellisin.
Se on monisukasmato, jonka pitkän ruumiin pitäisi olla -
tiukasti kiinni sedimentissä.
Tämä yksinäinen mato ui vapaana meressä.
Se etenee keltaisen kauluksensa avulla ehkä etsiäkseen syötävää -
tai paetakseen saalistajaa.
Alle metrin pituinen sillikuningas on haiden lähisukulainen.
Leuan alla olevilla aistinkuopilla se etsii pohjasta saalista.
Suurista silmistä voi olla apua bioluminesenssin havaitsemisessa.
Suuret kalalajit ovat täällä harvi- naisia. Ravintoa ei ole tarpeeksi.
Monet ovatkin haaskansyöjiä. Kuollut tonnikala kiinnostaa meriankeriasta -
ja kidushaita. Nämä pedot voivat kasvaa jopa kahdeksanmetrisiksi.
Kidushai on elävä fossiili.
Se on pysynyt samannäköisenä 150 miljoonaa vuotta -
ja se elää jopa 2 500 metrin syvyydessä.
Vain harva ihminen on onnistunut näkemään kidushain -
ja sen käyttäytymisestä tiedetään tuskin mitään.
Tonnikala tarjoaa tuhdin aterian -
mutta joskus merenpohjaan vajoaa todella jättimäinen ruho.
Tämä on 30 tonnin painoinen harmaavalaan ruho.
Se makaa merenpohjassa 1,5 kilometrin syvyydessä.
Se on ollut täällä vasta 6 viikkoa, mutta on jo limanahkiaisten peitossa.
Nämä ikiaikaiset haaskansyöjät ovat usein ensimmäisinä ruhojen kimpussa.
Niitä saapuu kilometrien säteeltä.
Ne nävertävät lihaa kahdella hammasrivistöllään -
jotka sijaitsevat imukuppimaisen suun molemmilla puolilla.
Nyt paikalle saapuu piikkihaikala, oikea syvänmerenspesialisti.
Näitä yli 7-metrisiksi kasvavia haita ei ole koskaan kuvattu näin syvällä.
Valaan kyljessä ammottavat aukot ovat sen aikaansaannosta.
Vahvoilla leuoillaan -
se voi repiä irti valtavia lihapaloja.
Iso joukko haita, limanahkiaisia ja muita syvänmeren haaskansyöjiä -
aterioi ruholla vielä vuosia, kunnes se ei enää tarjoa syötävää.
Kun palasimme paikalle 1,5 vuotta myöhemmin -
valaasta oli jäljellä vain puhtaaksi kaluttu luuranko.
Se oli kuin merenpohjalle aseteltu eläinmuseon laji.
Luuranko näytti hylätyltä -
mutta päässä oli yhä hieman lihaa jäljellä.
Nahkiaisen rustotukiranka on joustava, ja kala saa itsensä solmuun.
Näin se saa otteen isoistakin lihapaloista.
Täällä on myös pienempiä organismeja.
Valaanruhoa ympäröi paksu kerros rikkivetyä hapettavia bakteereja -
ja itse luurangossa oli bakteeriyhdyskuntia -
jotka imivät energiaa luista.
Mikä merkillisintä -
suuri määrä monisukasmatoja söi viimeisiä valaanrippeitä.
Tämä on uusi laji, jota on tavattu vain valaanruhoista.
Tutkijat ovat löytäneet yhdestä valaanruhosta 178 eri lajia.
Useimpia niistä ei ole tavattu missään muualla.
Tätä valasta ei kuvattu akryylikupuisesta sukellusaluksesta.
Sellaisella ei pääse näin syvälle.
Tällaisessa paineessa vaaditaan paljon järeämpiä laitteita.
Tämä on Alvin, kaksi metriä leveä sukellusalus -
johon mahtuu juuri ja juuri kuljettaja ja kaksi tutkijaa.
Seinät on valmistettu titaanista, ja ikkunoiden on oltava pienet -
muutoin valtava paine hajottaisi aluksen.
Alvinilla pääsee 4 500 metrin syvyyteen.
3 000 metrissä mannerrinne tasaantuu -
ja yhtyy syvänmeren vyöhykkeeseen.
Se peittää yli puolet maapallosta. Se on suurimmaksi osaksi tasainen -
mutta muodostaa paikoitellen satojen kilometrien levyisiä vajoamia.
Niistä syvin, Mariaanien hauta, on yli 11 kilometrin syvyinen.
Vain viisi miehitettyä sukellusalusta maailmassa pääsee näin syvälle.
Ne ovat tutkineet alle prosentin syvänmeren vyöhykkeestä.
Täällä elää tuhat kertaa vähemmän suuria lajeja kuin mannerrinteellä -
mutta paikoitellen pohjalla vaeltaa satoja käärmetähtiä ravinnonhaussa.
Kaloja on tavattu syvimpienkin vajoamien pohjalta.
Useimmat kuuluvat samaan lestikalalajiin.
Ne etenevät pohjan tuntumassa ja seuraavat hajuaistintensa avulla -
mätänevistä ruhoista kulkeutuvia hajuja.
Lestikalat voivat kulkea ravinnonhaussa pitkiäkin matkoja -
mutta toiset vain odottelevat paikallaan...
Tämä on levysilmä. Se seisoo kahden pidentyneen evän varassa -
ja voi olla liikkumatta tuntikausia.
Sillä on pienet silmät, mutta se on lähes sokea.
Se paikantaa saaliin kahdella niskaevällään -
jotka havaitsevat pienimmänkin liikkeen.
Tiedämme enemmän kuun pinnasta kuin syvänmeren vyöhykkeestä.
Jokainen sukellus tarjoaa yhä täydellisiä yllätyksiä.
Tämä syvänmeren mustekala on rantapallon kokoinen -
ja se on saanut lempinimen Dumbo.
Lonkeroita yhdistävien ihopoimujen ja lepattavien korviensa avulla -
se liikkuu vaivatta merenpohjan yllä ravintoa etsiessään.
Keskellä syvänmeren vyöhykettä -
ovat planeettamme suurimmat geologiset muodostelmat...
Keskiselänteen harja-alueet.
Ne kohoavat yli 3 000 m merenpohjasta ja ulottuvat 45 000 km:n alueelle.
Ne ovat maapallon suurin vuorijono.
Kun niitä vihdoin 70-luvulla päästiin tutkimaan -
löydettiin ainutlaatuinen maailma: alkujaan sulaa kiviainesta -
oli kummunnut syvyyksistä ja jähmettynyt paikalleen.
Purkausaukoista pulppuava vesi oli yhtä kuumaa kuin sula lyijy.
Yleensä vesi höyrystyy 100-asteisena, mutta näin valtavassa paineessa -
se pysyy nestemäisenä jopa 400 asteen lämpötilassa.
Sukellusaluksen on edettävä varoen. Katastrofin vaara on suuri -
kun liikutaan näin korkeissa lämpö- tiloissa ja valtavassa paineessa.
Ja täältä, missä vesi on täynnä tappavan myrkyllistä rikkivetyä -
löytyi eläviä olentoja.
Joidenkin purkausaukkojen pinnalla oli valkoisia putkia.
Niissä eli siihen saakka tuntematon monisukasmatolaji -
joka altistui jopa 80 asteen lämpötiloille.
Tutkijat eivät tienneet toista eläinlajia, joka kestäisi sellaista -
niinpä laji nimettiin pompeijinmadoksi.
Mutta se oli vasta alkua.
Läheiset purkausaukot olivat koko- naisten eliöyhdyskuntien peittämiä.
Putken alaosaa peittivät suuret simpukat.
Putken pinta kuhisi valkoisia rapuja, ja hätkähdyttävin näky -
oli sadat kirkkaanpunaiset putkimadot -
jotka olivat kaksi metriä pitkiä ja neljän sentin levyisiä.
Oli luultu, että kaikki elämä maa- pallolla on riippuvainen auringosta.
Mutta täältä meren syvyyksistä -
löytyi runsas eliöstö, joka ei saanut energiaansa auringosta.
Millä lajit sitten elivät? Vastaus löytyi putkimadoista.
Niissä elävät bakteerit pystyvät tuottamaan energiaa rikkivedystä -
jota vapautuu purkausaukoista.
Sukasten punainen väri johtuu baktee- reja ravitsevasta hemoglobiinista.
Bakteeriyhdyskunnat ovat tärkein energianlähde -
kaikille syvyyksien eliöille. Simpukat ovat täynnä niitä.
Vihreät kasvit ovat välttämättömiä auringonvalossa eläville eläimille.
Nämä bakteerit ja mikrobit taas muodostavat perustan ravintoketjulle -
josta yli 500 lajia on riippuvainen.
Ravut ja katkaravut syövät bakteereja -
ja yrittävät jopa napata palasia putkimatojen sukasista.
Vuodesta 1979, jolloin nämä purkausaukot löydettiin -
täältä on löytynyt uusi laji joka 10. päivä.
Ravintoketjun huipulla olevat kala- lajit pysyvät lähellä purkausaukkoja.
Mutta niiden on ennen pitkää siirryttävä muualle -
sillä purkausaukot ovat aktiivisia vain muutamia vuosikymmeniä.
Näin rikas eliöstö, joka eli ankarissa olosuhteissa -
keskellä laajaa ja autiota syvänmeren vyöhykettä -
oli biologeille yllättävä löytö.
He pitivät sitä todisteena siitä, miten elämä maapallolla -
saattoi saada meressä alkunsa.
Syvänmerensukelluksilla tehtiin vielä huomattavampi löytö 1990.
Noin kilometrin syvyydestä Meksikonlahden pohjasta -
löytyi vedenalainen järvi.
Se oli yli 20 metriä pitkä, ja siinä oli hiekkaranta.
Rannoilta löytyi jopa vuoroveden jättämä jälki.
Se oli tietenkin mahdotonta, koska järvi oli veden alla.
Jäljen oli aiheuttanut erittäin suolapitoinen vesi -
joka oli merivettä raskaampaa. "Hiekka" taas koostui simpukoista.
Jälleen kerran keskellä autiota merenpohjaa -
oli elämää kuhiseva keidas, joka oli auringon energiasta riippumaton.
Tällä kertaa energianlähteenä ei ollut rikkivety, vaan metaanikaasu.
Simpukoissa elävät bakteerit pystyi- vät sitomaan energiaa metaanista.
Kuten purkausaukoissa, täälläkin oli bakteereihin perustuva ekosysteemi.
Löytyi valtava määrä täysin tuntemattomia lajeja:
Katkarapuja, oudonnäköisiä hummereita ja kirkkaanpunaisia monisukasmatoja.
Nämä keitaat muistuttivat ihmeen paljon purkausputkien ympäristöjä.
Siinä geologisessa prosessissa, joka tuottaa metaania -
vapautuu usein myös rikkivetyä.
Ei ihme, että suolavesialtaan läheisyydestä löytyi putkimatoja.
Niitä oli tuhkatiheässä satojen metrien laajuisella alueella.
Myös tämä uusi laji sitoo baktee- rien avulla energiaa rikkivedystä -
mutta täällä se imetään suoraan sedimentistä.
Kauniiden kidusten tehtävänä on vain kuljettaa bakteereille happea.
Nämä putkimadot ovat yli 200 vuoden ikäisiä.
Purkausaukkojen putkimadot lienevät nopeimmin kasvavia selkärangattomia -
mutta nämä kehittyvät paljon hitaammin.
Niiden kannattaa siis suojautua katkojen puraisuilta...
Purkausaukoilla elävien lajien käyt- tämät energianlähteet voivat ehtyä -
mutta täällä eläviä lajeja odottaa geologisesti vakaampi tulevaisuus.
Se, että 10 vuoden aikana on löydetty kaksi uutta ekosysteemiä -
kummatkin auringon energiasta riippumattomia, on melkoinen ihme.
Tähän mennessä vain yksi prosentti syvänmeren pohjasta on tutkittu.
Kuka tietää, mitä sieltä vielä mahtaakaan löytyä...
Suomennos: Outi Kainulainen Broadcast Text Helsinki, 2002